haiku 9
06 Abril, 2006 17:53
Publicat per aladern,
俳句 haiku
![](http://blocs.tinet.org/resserver.php?blogId=44&resource=reflex.jpg)
mires l’infinit
un tornassol a l’aigua
llambreig
d’estiu
El nostre Aplec
06 Abril, 2006 10:52
Publicat per aladern,
general
Per regla general, no sóc gaire amant d’explicar “batalletes” del passat. Està bé no oblidar, ben cert, com encara millor és tenir fe en el futur. Però fa temps que he après que l’únic que compta és el present, l’ara i aquí, que diria un mestre filosofant. També sé que en aquest petit món dels blocs, de vegades ens mou més la curiositat que no pas la literatura, ja m’enteneu. Sense que serveixi de precedent, poso a continuació un text que va sortir publicat en el programa de mà del XXXVIII Aplec Baix Camp, una col·laboració que em van demanar els bons amics de la Colla. Els que no conegueu el context dels esdeveniments, potser l’escrit no us dirà gaire cosa. En fi, no sé si algú tindrà la santa paciència de llegir fins al final...
![](http://blocs.tinet.org/resserver.php?blogId=44&resource=aplec.jpg)
L’Aplec, al setembre i a Misericòrdia
Celebrar
trenta-vuit aplecs consecutius, i tots amb una gran excel·lència, té molt de
mèrit. Una fita remarcable, la de l’Aplec Baix Camp, assolida per molts pocs
aplecs en tot l’àmbit dels Països Catalans. Representa l’esforç i la dedicació
de molta gent amb les quals estarem sempre en deute. Sens dubte, és el fruit
inqüestionable del treball dels que, en un moment o altre de la seva vida, han
format part de la Colla Sardanista Rosa de Reus i s’han lliurat de manera entusiasta
i generosa a fer que l’Aplec arribi fins allà on ara és.
Pocs components
queden a la Colla en actiu dels que varen iniciar l’Aplec en la ja llunyana
dècada dels anys seixanta. Gràcies a ells, i també a moltes cares noves que
s’han incorporat al llarg dels anys, aportant el seu treball i la seva il·lusió
-i malgrat algunes absències doloroses que tots duem en la calidesa del
cor-, l’Aplec ha continuat fent camí amb pas decidit i perseverant, any
rere any.
Però no és pas de
la llarga trajectòria de l’Aplec de què volia parlar. Això ja ha quedat
reflectit en alguns dels trenta-set programes de mà anteriors, i en el llibre des
de fa 25 anys, editat per la Rosa de Reus el 1986.
Avui parlaré, més
que dels inicis de l’Aplec, de com i el perquè aquest va néixer, quins foren
els antecedents que el motivaren, les inquietuds i els projectes d’aquella
jovenalla que va iniciar allò que, llavors, per a ells, tan sols era una
quimera. I puc fer-ho perquè jo mateix vaig formar part d’aquell grup de nois i
noies plens d’il·lusió que crèiem en el que fèiem, malgrat que, llavors, no
pogués arribar ni a imaginar-me -ni jo, ni cap dels qui allí érem- que les baules de successius aplecs formarien una llarga i prolífica
cadena que arribaria fins avui.
Com molts altres
joves, la sardana i jo ens vam enamorar per sempre més a partir del festeig
iniciat durant les celebracions de la proclamació de Reus com a Ciutat Pubilla
de la Sardana, el 1964. Gairebé al mateix temps va coincidir que, juntament amb
alguns amics i futurs sardanistes (el Lluís Maria, l’Isidre, el Mingo, el
Jacint i algun altre més), en sortir d’escola anàvem al Centre Catòlic -l’actual Bravíum- per tal de jugar al nostre joc preferit:
els escacs (llavors no és que no hi haguessin jocs d’ordinador, és que no s’havien
inventat ni els PC!). En aquell centre assajava la colla sardanista Canigó que,
com totes les colles, maldava per incorporar nous components que agafessin el
relleu dels més veterans, alguns potser amb ganes evidents de deixar-ho
(començar a festejar era un bon motiu per plegar, si la parella escollida no
compartia les inquietuds sardanistes). D’una manera o altra ens van engrescar i
començàrem a puntejar els curts i els llargs amb creixent delit. Tot i les
noves incorporacions, o per culpa de les desercions, continuàvem essent quatre
gats.
A partir de Reus
Ciutat Pubilla, potser uns mesos més tard, va venir a trobar-nos l’amic Anton
(feia poc que ell s’havia incorporat a la Rosa de Reus, que ja era als locals
del cinema “Avenida” sota l’aixopluc de l’Agrupació Excursionista Catalunya)
per proposar-nos que, ja que ells estaven en la mateixa situació precària que
nosaltres, ajuntéssim les dues colles per tal de formar-ne una de més sòlida i,
d’aquesta manera, poder participar als concursos amb una mica de cara i ulls.
El resultat va ser que es va dissoldre la Canigó i vam marxar gairebé tots a la
Rosa de Reus; d’altres van deixar-ho. Allà, a més de l’Anton, vam trobar-hi el
Joan Baptista, la Maria Dolors, la Pita i la Ventureta... bàsicament tot
balladores. I com que els nouvinguts érem tots nois, doncs... perfecte. Al
mateix temps coincidí amb l’entrada a la Colla de la Pilar i el Pere, dos
germans d’una família de sardanistes. Altres incorporacions significatives (cal
tenir en compte que molts components dels qui han passat per la Colla han
format parella) van ser les del Pep, la Mari, la Isabel o el Vicenç, per
anomenar-ne alguns. Però això ja va ser una mica més endavant i fóra molt
extens esmentar-los a tots i a totes, com també sé que és molt injust no
fer-ho.
Acabades les
celebracions del pubillatge de l’any 1964 -i un cop ens havien posat la mel als llavis- tots els sardanistes reusencs aterràrem a la crua realitat: Reus era
un erm quant a poder gaudir de ballades de sardanes al carrer i amb cobla; tan
sols n’hi havia per la Festa Major, el Dia de la Sardana i poca cosa més.
A la renovada Rosa
de Reus no ens hi conformàvem, ni de bon tros, amb aquesta situació precària i,
com que quan es tenen entre catorze i setze anys, a més de ser bastant
inconscient, s’és força inconformista, ens vam dir que si ningú no era capaç
d’organitzar ballades a la plaça, ja ho
faríem nosaltres. Per passar dels dits als fets calien diners i nosaltres més
aviat la ballàvem magre; però com que qui té gana totes se les empesca -i nosaltres en teníem moltes, de ganes de ballar- vam posar-hi tota la imaginació i l’entusiasme que calia, a més de ser
bastant poc escrupulosos amb la legalitat mercantil vigent -l’altra, la governativa, era implacable sota el règim franquista-. D’aquesta manera, les nostres aspiracions arribaren aviat a bon port
i el dia 10 de juliol de 1966 se celebrava, a la plaça del “Màrtirs”, la
primera audició de sardanes organitzada i patrocinada per la Colla Sardanista
Rosa de Reus. Molts avui potser preguntareu “i quantes en fèieu, d’audicions de
sardanes?” Doncs, mireu... totes les que podíem i més. Més ben dit, totes les
que ens permetien els calerons que podíem arreplegar de totes les maneres
possibles: amics simpatitzants amb una quota fixa de quinze pessetes
mensuals, postulació a la plaça amb la inefable barretina en mà, loteria de
Nadal, rifes de tota mena, etc. L’objectiu era arreplegar, com més aviat
millor, les mil cinc-centes pessetes (una fortuna, per a nosaltres) que ens
cobrava la nostrada Cobla Reus (i encara gràcies que el seu bonhomiós director,
el Jaume Alemany, ens donava totes les facilitats del món per pagar a terminis
les primeres actuacions). Era, aquella, una cobla entranyable i més aviat
vetusta, no per la data de fundació de la cobla, que també, sinó per l’edat
dels seus esforçats components que, això sí, suplien les seves mancances amb
una fe i aplicació encomiades.
Ara ja podíem
gaudir de sardanes a la plaça. A l’hivern les fèiem a la del Mercadal,
majorment; i a l’estiu, als “Màrtirs” (la plaça de la Llibertat), que era la terrassa
a la fresca per excel·lència dels reusencs i reusenques del moment, a falta
de parcs més endreçats, fretura endèmica a la nostra ciutat.
Un cop iniciades
les audicions, no va faltar pas gaire temps per embolicar-nos en el projecte
d’un aplec. Arribats aquí, però, cal fer un incís del tot imprescindible.
El Lluís M. va
deixar escrit al llibre des de fa 25 anys aquesta frase: “A algú se li
va acudir (no vull dir a qui, tot i que ho recordo molt bé) que Reus necessitava
un aplec de sardanes com Déu mana...” Doncs bé, jo crec que s’ha de fer
justícia i que cal dir-ho ben clar per tal que quedi consignat. L’Aplec Baix
Camp no va néixer per generació espontània, va tenir un pare amb nom i
cognoms: l’Anton Vallverdú i Blavi. Va ser ell, amb la seva tenacitat i
obstinació, segurament fruits del seu notori inconformisme i la seva tossuderia
(per l’amic Anton, aquestes qualitats més que defectes han estat sempre
virtuts) el qui va anar laminant, a poc a poc, els dubtes i els recels de la
resta de la Colla que, la veritat sigui dita, de bon principi no ho vèiem gens
clar.
En aquella època,
un bon grapat de components de la Colla celebràvem unes trobades espontànies,
tan sol per raons de veïnatge i sense cap sectarisme, a “l’oficina” de la plaça
Catalunya, dia sí i dia també. Recordo que, durant força temps, aquelles
tertúlies inacabables eren fetes al ras, a sol i serena. El fet de traslladar
el “despatx” al bar Argentí va venir més tard, quan ja anàvem una mica més
grassos de butxaca. Va ser allí, a l’esmolat banc de pedra i entre moltes
xerrameques insubstancials, on l’Anton ens va ensibornar a tots plegats.
Una altra cosa que
he llegit al llibre de la Colla fa referència a la numeració dels aplecs en els
programes de mà i en els cartells anunciadors. En la primera edició, no n’hi
constava cap i no recordo que fos per cap motiu especial, ni per cap antecedent
d’altres aplecs a Reus, com es diu allí. A la majoria, el passat sardanista
reusenc no ens importava ni poc ni gaire. La raó potser és més senzilla: en
aquell moment, ningú es va aturar a pensar que allò que intentàvem fer tingués
una continuïtat i que calia numerar-los.
Un cop decidit que
faríem l’Aplec, tothom, nois i noies, ens vam lliurar a la feina amb una
decisió irreductible. I de feina en vam tenir molta i molt diversa, ja que
organitzar un aplec per primera vegada no era el mateix que fer una audició de
sardanes a la plaça. Només dir, per exemple, que llavors calia tramitar una tirallonga de permisos:
“Gobernación”, “Información y Turismo”, permís municipal i de la guàrdia
urbana, Patronat del Santuari... Totes les gestions representaven moltes passes
i moltes pèrdues de temps que ens exasperaven. Però ens en vam sortir.
No faré la ressenya
completa de totes les tasques, les anades i vingudes, entrebancs i problemes
que vam tenir; tot això està ja bastant ben explicat en el llibre editat per la
Colla l’any 1986. Només vull posar de relleu una qüestió que tinc fresca a la
memòria, potser per la meva directa implicació, i que, al cap i a la fi, va
tenir una importància cabdal en la ubicació de l’Aplec, en l’espai físic i en
el temps.
Tot va venir per la
qüestió dels diners. Encara que les aspiracions del primer Aplec eren força
modestes (volíem contractar dues cobles -les dues locals- i cadascuna ens cobrava cinc mil pessetes), calia fer un considerable
esforç per cobrir les dotze mil pessetes del pressupost. El recurs més factible
-i es podria dir que gairebé l’únic- era acudir a l’Ajuntament i demanar una subvenció, tot i que ja ens
temíem que la torna seria que l’Aplec quedaria lligat a la Festa Major de Reus,
segurament la segona, la de Misericòrdia, ja que per Sant Pere se celebrava el
Concurs de Colles Sardanistes organitzat per el Patronat per al Foment de la Sardana.
Posar l’Aplec a les
acaballes de setembre no ens feia gens ni mica de gràcia, la veritat; però ja
se sap... qui paga mana. Teníem molt present que quan s’acaba l’estiu és el
temps d’arreplegar les avellanes, feina sagrada a tots els pobles del Camp. I
la nostra intenció era comptar amb els amics sardanistes que ja començàvem a
tenir a diversos pobles, fruit d’un altre afany de la Colla a partir d’aquells
anys: ensenyar a ballar sardanes arreu. Teníem clar, des del primer dia, que
l’Aplec Baix Camp havia de guardar una clara inclinació comarcal, d’aquí el seu
nom que explicita la seva vocació inicial.
Sigui com sigui -i durant un parell de mesos- cada dia quan
plegàvem de treballar, a la una del migdia, l’Anton i jo fèiem cap a
l’Ajuntament per tal de fer guàrdia i mirar d’enxampar l’inaccessible senyor
Josep Rodríguez (més conegut com “Don Pepe”), que era el titular “Concejal de
Fiestas”, com s’anomenava aleshores el que ara en diem Regidoria de Cultura. Si
aquella distingida autoritat s’entossudia a no rebre’ns, es veu que era
perquè encara no coneixia la nostra porfídia. Tenia l’edil un funcionari ben
ensinistrat per a tal menester i quan ens veia arribar, ens despatxava amb:
“Don Pepe no ha arribat”, o “Don Pepe ha sortit”, o sinó “Don Pepe està reunit”,
etc. Li deien de renom “el pirata blanco”, segurament per la seva testa
coronada d’ostentós pèl blanc.
S’ha de dir que
guanyàrem el pols per la nostra constància. “Don Pepe” ens va rebre, potser
perquè deixéssim d’importunar, ves a saber, i ens va prometre una subvenció per
al nostre Aplec de set mil pessetes. Això sí, l’Aplec es faria dins la Festa
Major petita, al setembre, a la plaça del Santuari de Misericòrdia i previ
acord amb el Patronat de l’ídem. Tampoc no podria ser el mateix dia vint-i-cinc,
ja que els actes religiosos que s’hi celebraven tenien absoluta prioritat
(faltaria més!). Això de la data ens va decebre bastant perquè sabíem que
aquest entrebanc volia dir menys afluència de conciutadans. De totes maneres,
amb el suport econòmic, teníem el nostre Aplec una mica més a tocar de la mà i
tota la resta va venir de cara.
El que he explicat
és una petita part de la gènesi de l’Aplec. De com i el perquè se celebra al
Santuari de la Verge de Misericòrdia el diumenge anterior al 25 de setembre. Segur
que d’altres podrien explicar moltes més coses. Jo ho he fet d’acord amb la
meva vivència personal. Una experiència inoblidable, la dels primers aplecs,
que amb una petja indeleble va marcar la meva joventut i també la de la meva
parella de tota la vida -llavors només jovenívola parella dansaire-, la Isabel. La meva estimada.
Ramon (membre de la colla iniciadora de l’Aplec Baix Camp)